THE ROAD HOME Efter Bao Shi's roman REMEMBRANCE
Min far døde pludseligt.
Jeg fik det først at vide i går aftes.
Borgmesteren fortalte det via telefonen.
Jeg kunne ikke tro det.
Min fødeby hedder Sanhetun, en landsby oppe i bjergene.
Jeg flyttede til byen for at arbejde.
Jeg harikke været hjemme i mange år.
Min far varlandsbyens skolelærer.
Han underviste der hele sitliv.
Jeg er det eneste barn...
den eneste fra vores landsby, som kom på universitetet.
Jeg er meget bekymret for min mor.
Jeg trorikke, hun kan overskue den pludselige ændring.
Kom ind og slap lidt af.
Jeg må tilbage på arbejdet.
Tak din chef fra mig igen.
Tak.
Mor?
-Mor? -Yusheng.
Borgmester, onkel Xia.
Jeg så bilen og vidste, du var tilbage.
Kom ind. Her er varmere.
Sid ned.
Jeg kunne ikke sige så meget i telefonen.
Men nu du er her, vil jeg forklare det hele.
For mange år siden ville din far...
restaurere skolebygningen...
men af forskellige årsager fik han altid nej .
Da han for nylig bragte det på bane igen, indvilligede landsbyen.
Vi havde materialerne, men manglede penge.
Din far var meget indstillet på det.
Han gav sig til at rejse rundt og låne penge.
Han besøgte hele distriktet.
Hvis han øjnede den mindste chance, gik han efter det.
På vej tilbage efter den sidste tur...
blev han overrasket af en kraftig snestorm.
Han blev fanget i uvejret og blev syg.
For syg til at blive flyttet.
Han var i en sørgelig fo rfatning, da han kom hjem, så vi fik ham på hospitalet.
Undersøgelsen viste, at han havde problemer med hjertet.
Vi har kendt din far så længe...
men vidste ikke, han havde hjerteproblemer.
De forsøgte at redde ham, men uden held.
Og så døde din far.
-Hvor ligger han nu? -I distriktshospitalets lighus.
Vi ventede til du kom, så vi kunne snakke med dig om det.
Sidst jeg talte med ham, så han godt nok ud.
Han var blevet gammel, og så stormen oveni.
Det var for meget for én på hans alder.
Det ville være hårdt for enhver.
Den hårde snestorm var for meget.
Landsbyen ville gerne skaffe en bil til at få din far tilbage med...
så han kan blive begravet her.
Det var vores plan.
Udmærket. Gør det.
Men der er et problem.
Din mor vil ikke bruge en bil.
Hun vil have ham båret tilbage.
Hvad mener du?
Det er en gammel skik. Vi bærer ham den sidste vej hjem...
så han ikke farer vild.
Det er overtro.
Og hun vil gå med os.
-Så lad os gøre det. -Det vil vi også gerne.
Han var landsbyens lærer. Alle nærede respekt for ham.
Men de unge er alle taget til byen.
De er rejst af sted for at arbejde.
Der er kun børn og gamle tilbage.
Derfor er det vores plan...
at fragte din far tilbage på en traktor. Det tager kun en halv dag.
Vi vil gerne have dig til at overtale din mor.
Tak for jeres omsorg.
-Jeg taler med hende. -Godt.
Hvor er hun?
Sikkert i skolen.
Hun har været der hver dag, siden han døde.
Hun sidder der bare og hører ikke på nogen som helst.
Hun kommer der så ofte, hun kan.
-Er hun okay? -Det tror jeg.
Men jeg er bange for...
-Er det den gamle skole? -Ja.
Jeg taler med hende.
-Mor. -Yusheng.
Det er så koldt. Lad os gå hjem.
Din far er død.
Lad os gå hjem, mor.
Vi ser ham aldrig mere igen.
Læg dig på sengen. Der er varmt.
-Yusheng. -Ja.
Hent væven til mig.
Hvad vil du med væven?
Jeg vil væve noget.
Hvad?
Et dækken til din fars kiste.
Mor, det skal du ikke.
Jeg køber et i stedet.
Det vil jeg ikke have, du gør.
Væven er ældgammel.
Den har været i stykker i årevis. Ingen bruger den mere.
Bed onkel Xia reparere den.
Du har tæret meget på dig selv. Du har brug for hvile.
Jeg skal selv væve det dækken til ham.
Jeg køber et med det samme, okay?
Nej! Bare hent væven.
Den eneste væv i byen er din mors.
Hun har vogtet den som en skat.
Hun vil reparere væven og væve et dækken.
Hun er vist meget opsat på at få din far båret tilbage.
Det er en gammel skik at bære de døde.
Vi skal råbe, når vi bestiger bjergene...
krydser floderne og passerer skillevejene.
Hvad skal vi sige?
Vi siger til ham, at det er vejen hjem.
Alle råber til ham, så han husker vejen hjem.
Onkel Xia, hvis vi gør, som mor ønsker...
bliver det så virkelig så besværligt?
Det bliver problematisk, ja.
Vi har ikke kræfterne til det.
Alle de unge er rejst.
Ingen har brugt denne skik siden Kulturrevolutionen.
Jeg vil ikke have, at hun væ ver det dækken.
Men jeg kan ikke forhindre hende i det.
Det eneste, der betyder noget for hende, er at få far båret hjem.
Jeg ved, hvordan du vil have begravelsen.
Ja.
Det bliver ikke nemt for landsbyen.
Tag dig ikke af det.
Din far har levet her i 40 år.
Han har undervist mange generationer af børn.
Han har arbejdet fra morgen til aften i alle de år.
Indbyggerne bør udvise ham den sidste ære.
Borgmesteren er enig med dig. Det er kun det, at det bliver svært.
Jeg synes, det er det samme...
om han bliver båret tilbage af mænd eller af en traktor.
Det er ikke det samme.
Han skal for enhver pris bæres tilbage.
Hvis landsbyen ikke vil hjælpe, gør vi det selv.
Vi må bære din far hjem.
Mor, hvil dig i aften.
Jeg skal gøre dækkenet færdig.
Du har været så træt på det seneste. Du bør hvile dig.
Du kan sove i din fars kontor.
Jeg må gøre dækkenet færdig i aften.
Dette billede blev taget det år, mine forældre blev gift.
Min far varikke fra landsbyen.
Han kom hertil for at undervise.
Historien om mine forældres første tid sammen er velkendti landsbyen.
Stortset alle har hørt om det.
Min mor varlige blevet 18.
Min far var 20.
Min mor har fortalt mig...
at far ankom til landsbyen i hestevogn.
Dette er vores nye lærer. Han hedder Luo, Luo Changyu.
-Er det Di? Hvad er det for en larm? -Ikke noget.
De er alle gået hen for at se den nye lærer her til morgen.
-Er han kommet? -Ja.
Godt. Omsider får byen sin egen lærer.
-Hvordan ser han ud? -Det er en ung mand.
Kan en ung mand undervise?
Han må være dygtig.
-Hvor skal han bo? -På rådhuset.
Godt. Der er en varm seng på rådhuset.
Hvor skal han spise?
Han spiser hos en ny familie hver dag.
Når det bliver vores tur, laver vi noget lækkert til ham.
Di, hvad laver du?
Ikke noget.
Hvorfor skifter du tøj bare for at se læreren?
Min bedstemor var allerede blind dengang.
Morsagde, at da bedstefar døde, græd bedstemor, indtil hun blev blind.
Efter bedstefars død var mor den eneste til at tage sig af bedstemor.
Bedstemor ønskede kun at finde en god ægtemand til mor.
Hun fik mange til at fri til hende.
Men mor kunne ikke lide nogen af dem.
Da min far ankom, varskolebygningen ikke færdig endnu.
Borgmesteren bad alle mændene give en hånd med.
Ifølge en af vore lokale skikke skal en ny bygning...
have en rød lykkedug bundet om den bærende bjælke.
Dugen kaldes "Det Røde Lykkebanner".
Detskal væ ves af den smukkeste pige i landsbyen.
Den opgave fik min mor naturligvis.
Måske havde hun allerede min fari tankerne.
Den dug, hun lavede, var særligt smuk.
Dengang havde landsbyen to brønde.
Den gamle brønd kaldtes "Forbrønden".
Den nyeste kaldtes "Bagbrønden".
De fleste bruge Bagbrønden, da den var tættestpå landsbyen.
Efter min far var kommet, brugte min mor den gamle brønd...
så hun kunne gå forbi skolen.
Når derskete store ting i landsbyen, såsom opførelsen af et nyt hus...
Iavede hver familie en ret...
til dem, der hjalp til med byggeriet.
Min morlavede de bedste retter...
og håbede, at min farspiste det, hun havde tilberedt.
I gamle dage måtte kvinderikke deltage i mange ting...
hellerikke bygge et nyt hus eller udgrave en ny brønd.
Ifølge folketroen bragte kvinder uheld.
Da de byggede skolen, måtte kvinderne kun...
se på i baggrunden.
-Hvad har du lavet i dag? -Dampet brød.
-Di, hvad har du lavet? -Jeg har lavet løgkager.
Jeg har lotusdampede ris med.
Dampede ris er ikke så godt som løgkager.
-Har du gemt noget til din kæreste? -Hold mund!
De tager jo bare tilfældige retter.
De ved ikke, hvem der har lavet hvad.
Hvem har mon spist mine boller?
Stil dem der.
Er du allerede færdig med banneret?
Jeg ville ellers komme og hente det.
-Giv det til mig. -Det er fint. Så sparer du turen.
Det er et smukt banner.
Skolen er næsten færdig.
Den første time bliver i kinesisk litteratur.
-Er læreren glad for maden? -Ja.
-Spiser han, hvad vi laver? -Ja.
Rager han til sig ligesom jer?
Nej. Han er et dannet bymenneske. Han er ikke som os.
Hvordan gør I det?
Vi beder altid læreren vælge først.
"I livet..." Gentag efter mig.
"Må man have et mål."
Lad os starte fo rfra.
"Læsning og skrivning åbner ens øjne.
"Skrivning og regning gavner ens liv.
"Skriv dagbog hver dag.
"Kend fortiden, kend fremtiden..."
Dajeg varlille, fortalte mor, at far havde en smuk stemme.
Min mor er analfabet. Hun forstod ikke teksten.
Men hun kunne ikke stå for min fars stemme.
Hun gik forbi skolen hver eneste dag for at høre den.
De fleste mistede interessen for den nye skole efter nogen tid.
Men ikke min mor.
I 40 år gik hun hen og lyttede.
Det blev en del af hendes liv.
"Respekter dem, der er ældre end dig selv."
Min mor fandt ud af, at hver dag efterskole...
fulgte min far nogle elever hjem.
Hun begyndte at vente ved vejen og håbede på at møde min far.
"Fuglene synger med den smukke sol.
"Deres sange vækker de smukke blomster."
-Hvem er hun? -Det er Zhao Di.
-Er hun her fra landsbyen? -Ja.
Di, læreren spørger til dig!
-Lærer, vil De have noget vand? -Ja.
-Lad mig hente det til Dem. -Nej, det kan jeg da selv.
-Lad mig. -Jeg gør det selv, ellers tak.
De er lærer, det bør De ikke gøre. Lad mig.
Kom nu.
Jeg gør det.
Di, hvorfor gik du hen til Forbrønden?
-I morgen skal du spise hos os. -Det ved jeg.
Min far fortalte, at den første gang, han besøgte mors hus...
stod hun i døren.
Som hun stod og lænede sig mod karmen, lignede hun noget fra et maleri.
Det billede glemte han aldrig.
-Di, er læreren kommet? -Ja.
Jeg genkendte hans tunge skridt.
Kom ind. Lad mig se.
Min mor ser ikke godt.
Læreren er meget høj .
Værsgo at sidde ned.
Maden må vist smage dig.
Du lyder som om, du nyder det.
Hvor lang tid har du været i vores landsby?
Omkring en måned.
-Har du vænnet dig til det? -Ja.
Det var godt.
-Er du fra byen? -Ja, fra Østporten.
Hvorfor valgte du Sanhetun?
Efter min uddannelse var der ikke noget at lave.
En dag så jeg én på gaden, som stod og skrev folk op.
Jeg blev skrevet op uden at spørge mere. Så endte jeg her.
-Fortryder du det? -Nej .
Hvorfor ikke?
Det er rart her.
-Er du gift? -Nej .
-Er du forlovet? -Nej .
Di ordner det. Bliv bare siddende.
Husker du denne skål? Med de hvide og blå farver?
Nej, den husker jeg ikke.
-Har du spist af maden på byggepladsen? -Ja.
Di's omhyggelige arbejde er vist ikke blevet påskønnet.
Di sagde intet, men jeg vidste det hele.
Da I byggede skolen, lavede hun alle sine bedste retter.
Hun brugte altid den skål...
og håbede, du ville vælge hendes ret.
End ikke jeg måtte røre det.
Nu husker jeg det.
Gør du?
Derfor virker skålen bekendt.
-Har du spist af denne skål? -Ja.
Hvad har du spist?
Første dag lavede jeg løgkager.
Anden dag spejlæg med løg og ris.
Tredje dag svampeboller.
Sikke en skam, tre lækre retter.
Svampeboller er min livret.
Jeg laver nogen til dig i aften.
-Det er da alt for meget. -Slet ikke.
Du har lige spist frokost, og nu planlægger du middagen.
Di, følg læreren ud. Han har sikkert meget travlt.
Ja, jeg må af sted.
Du er køn i den røde jakke.
Jeg kan huske den fra, da jeg ankom.
Husk at komme tilbage senere efter svampebollerne.
Du burde ikke lave de boller.
-Hvorfor ikke? -Så du ikke fortryder senere.
-Hvad skulle jeg fortryde? -Det ved du godt selv.
Den lærer er en rar mand.
Men han er over vores klasse.
Hvad snakker du om? Det er jo bare boller.
Hold nu op. Jeg siger det bare ligeud.
Tag hellere og glem ham.
-Jeg vil ikke tilbage. -Du har ikke noget valg.
Jeg kom for at tage afsked.
Hvor skal du hen?
-Tilbage til byen. -Hvad er der sket?
Ingenting.
Jeg så, du skændtes med én.
Hvad handlede det om?
Hvem var han? Hvorfor skal du tilbage?
Det er ikke noget.
Han vil bare stille mig nogle spørgsmål.
-Kan han ikke gøre det her? -Det bestemmer han ikke.
Kommer du tilbage?
Selvfølgelig!
Jeg skal jo undervise.
Hvornår kommer du tilbage?
Senest den 27.
Jeg kommer tilbage, inden skoleferien starter den 28.
-Kom ind og spis nogle boller. -Det kan jeg ikke.
Jeg har nogle ting at ordne. Vent ikke på mig.
Han venter på mig.
Bed ham komme med ind.
Du skal alligevel spise.
Okay, jeg kommer tilbage.
Jeg venter.
Det er til dig.
Den passer til din røde jakke.
Jeg venter.
Hvad sker der? lkke flere timer?
-Han har politiske problemer. -Hvad?
Jeg forstår det heller ikke.
Måske kommer han snart igen.
Læreren er rejst.
-Er han rejst? -Ja.
-Hvornår? -Borgmesteren har lige sagt farvel.
Min mor gik i sine egne fodspor hver dag...
og ledte overalt.
Hun måtte finde detspænde, min far havde givet hende.
Potter og pander repareres.
Kom indenfor.
Du afkræves for de søm, jeg bruger.
Det vil koste mere end en ny skål.
Bare sig prisen, så betaler jeg.
-Er det et arvestykke? -Nej .
Har den tilhørt en speciel person?
Det kan man godt sige.
Hvem?
Jeg gør det for min datter.
Ham, der brugte den, rejste...
og tog min datters hjerte med sig.
Jeg vil reparere den for at bevare mindet for hende.
Den bliver som ny igen.
Din datter får et flot minde.
Di, hvad laver du?
Ikke noget. Jeg skal bruge noget vand.
To gange to er fire.
To gange tre erseks.
To gange fire er otte.
To gange fem er ti.
To gange seks er tolv.
To gange syv er fjorten.
To gange otte erseksten.
To gange ni er atten.
Tre gange tre er ni.
Tre gange fire er tolv.
Tre gange fem er femten.
Tre gange seks er atten.
Tre gange syv er enogtyve.
Tre gange otte er fireogtyve.
Tre gange ni ersyvogtyve.
Min farsagde til min mor, at når han underviste børnene...
kunne han altid se op og kigge på det røde banner.
Banneret mindede ham om min mori hendes rødejakke.
Borgmesteren snakkede altid om at få loftetisoleret ordentligt...
men min far gav ham aldrig lov.
Derfor blev loftet aldrig gjort færdig.
Den dag sad min mor i klasseværelseti timevis.
Døren stod åben, og borgmesteren fik øje på hende.
Han forstod, hvad det betød.
Og nu spredte nyheden sig hurtigt i landsbyen.
Dengang var det almindeligt med arrangerede ægteskaber.
Mor var den første i landsbyen til at vise sin kærlighed frit.
Den dag, min far havde lovet at komme tilbage...
ventede min mor fra daggry.
Hun havde ikke glemt hans løfte...
at han ville komme hjem den 27...
dagen førskoleferien begyndte.
Han skulle være hjemme før det.
Det er koldt udenfor. Hvor har du været?
Gå i seng og få varmen.
Du brænder jo! Du har feber!
Jeg ved, du har ventet på læreren.
Alle siger, han har problemer og ikke kommer tilbage.
Du må give slip.
Jeg tager til byen for at finde ham.
Er du vanvittig? Du har feber!
Di! Kom tilbage!
Min mor nåede ikke til byen.
Hun besvimede ved vejen.
Nogen så hende og gav besked til borgmesteren.
Borgmesteren og min onkel kørte hende hjem på en kærre.
Borgmesteren sagde, at den dag var min mors hænder kolde som is.
Hun blev svøbti et varmt tæppe på vejen tilbage.
Men hendes hænder forblev kolde.
Det er vist ikke alvorligt.
Det er en slem snue, men hun er stærk.
Borgmester, kommer læreren tilbage?
Det ved jeg ikke.
Han skulle have været her nu.
Måske kunne nogen skrive til ham.
Hvordan skal jeg hjælpe hende, hvis han ikke kommer tilbage?
Bare et glimt af ham ville gøre hende godt.
"Foråret er kommet.
"Det smelter sneen.
"Græsset bliver grønt.
"Bønderne sår.
"Okserne pløjer marken.
"De vilde gæs vender hjem.
"Frøerne begynder at hoppe..."
Di, du er vågen. Du har sovet i to døgn.
Di, læreren er tilbage.
Han kom i går aftes.
Han kom lige herhen først.
Han sad hos dig længe.
Er det ikke en god nyhed?
Han er kommet tilbage efter dig.
"Fuld af energi...
"vækkes gnisten i os...
"fuld af fornyet håb...
"fuld af nye ønsker.
"Foråret er kommet.
"Det smelter sneen.
"Græsset bliver grønt.
"Bønderne sår.
"Okserne pløjer markerne.
"De vilde gæs vender hjem.
"Frøerne begynder at hoppe.
"Rødkælken begynder at synge.
"Foråret er tid for at så.
"Alting begynder at gro igen..."
Hr. Luo!
Luo, Di er kommet på besøg!
Hr.!
Di er her!
Min far måtte afsted igen samme aften.
Han forlod byen uden tilladelse kun for atse min mor.
Han kunne ikke holde det ud, da han hørte om hendes tilstand.
Så han sneg sig tilbage.
For denne ulydighed blev mine forældre holdt adskilt...
i to år mere.
En har fortalt mig, at den dag min far...
kom hjem, tog min morsin rødejakke på...
min fars favorit...
og stod og ventede på ham ved vejen.
Fra den dag forlod min far aldrig min morigen.
Det er historien om min far og mor.
Denne vej er en del af deres kærlighedshistorie.
Det er en jordvej, som går fra byen til vores landsby.
Her havde min mor ventetpå min far...
med kærlighed og tillid, i mange år.
Og nu vil hun følges med ham ad denne vej en sidste gang.
Hr. Borgmester?
-Hvem er det? -Det er mig, Yusheng.
Hvad er der, Yusheng?
-Jeg må tale med dig. -Kom indenfor.
Det er koldt udenfor.
Hvad kan jeg gøre for dig?
Jeg har tænkt over det.
-Jeg vil efterkomme min mors ønske. -Bære ham tilbage?
Men det er stadig problematisk.
Vi har ikke mænd nok, vel?
Hvad med at hyre nogle mænd fra nabolandsbyen?
Det lyder jo nemt nok...
men hvordan betaler vi dem?
Bare fortæl mig, hvor mange vi har brug for.
Til en lille tur, omkring 10.
Men dette er en lang tur.
Vi skal vel bruge 16.
Vi skal bruge to hold. Det er 32 mænd.
Og andre skal slæbe på stole...
så folk kan slappe af undervejs.
Det vil sige omkring 35-36 mænd.
Hvor meget pr. person?
100 yuan burde række.
35-36 mænd.
Hvor meget er det i alt?
Det er 3500 eller 3600 yuan.
Vi må købe cigaretter.
Og vin.
Vi skal jo holde kulden på afstand.
Vi skal også have lidt ekstra penge med for en sikkerheds skyld.
Lad mig se.
Omkring 4000 yuan.
Her er 5000 yuan.
-Er det nok? -Rigeligt.
Fru Luo, kom og se hr. Luo.
Græd ikke.
Fæld ikke tårer på ham.
Hr. Luo, vi tager tilbage til landsbyen.
Den dag kom der over 100 mennesker til begravelsen.
Borgmesteren sagde, at det var min fars elever.
De havde hørt, at han var død, og de kom alle tilbage.
Mange kom fra andre landsbyer.
Andre kom kørende fra byen.
Borgmesteren sagde, at nogle kom helt fra Guangzhou.
Nogle prø vede at komme, men nåede ikke frem i tide på grund afsnestormen.
De fleste kunnejeg ikke genkende.
Mange af dem var ældre end mig.
Jeg ved ikke, hvornår min far havde undervist dem.
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle tiltale dem.
Men borgmesteren sagde, at de alle var min fars elever.
Tag pengene tilbage.
Hvorfor? Har du ikke betalt dem?
De vil ikke tage imod dem...
ikke engang dem, vi hyrede.
Ingen af dem vil have nogen.
Tag dem tilbage.
Efter min mors ønske...
blev min far begravet ved siden af den gamle brønd.
Byen havde rindende vand nu.
Ingen henter vand fra brønden mere.
Min morsagde, at min far kan se hen til skolen derfra.
Hun vil begraves ved siden af ham, når den tid kommer.
Efter min fars begravelse...
kom borgmesteren for at tale om at restaurere skolen.
Han sagde, at byen finansierede en del...
og atlandsbyens familier havde doneretpenge.
Han sagde, vi måtte opfylde min fars ønske.
Yusheng, giv mig dine penge.
Borgmester, vi har sparet lidt sammen gennem årene.
Tag dem til at restaurere skolen for.
Det kan jeg ikke. Du har selv brug for dem.
Nu, hvor min mand er død, skal du tage dem.
Okay, det gør jeg så.
Du er den første, men sikker ikke den sidste, der hjælper.
Jeg rejseri morgen.
Mor har bedt mig besøge skolen en sidste gang.
Hun sagde, at næste gang jeg kommer, vil denne skole være væk.
Din far var med til at bygge skolen.
Han underviste her i så mange år.
Han var mere her end derhjemme.
Changyu, kan du høre mig?
Borgmesteren vil restaurere skolen.
De bygger en stor og flot skole...
ganske som du ville.
En dejlig skole.
Dit ønske bliver opfyldt.
De begynder på den til foråret.
Du skal ikke være bekymret mere.
Når skolen er færdig...
hænger jeg et rødt lykkebanner der.
Du kan hvile i fred nu.
Du kender din far.
Han var en oprigtig mand.
Han ville altid have, at du blev lærer...
og overtog hans arbejde.
Du har læst til lærer...
men har aldrig undervist.
Hvis du havde undervist, bare en enkelt dag...
kunne du have opfyldt hans drøm.
Så kunne du vende tilbage til dit eget liv.
Nu er der ingen lærer...
ingen lyd af børn, der læser op.
Borgmesteren sagde, at en ny lærer er på vej .
Ingen lærers stemme er så god som din fars.
Hans stemme var så sprød.
Efter 40 år har jeg stadig ikke fået nok af den.
Jeg kan stadig høre den.
Mor, jeg har besluttet mig.
Du skulle komme med mig til byen.
Nej, tak.
Jeg vil ikke forlade din far.
Jeg vil ikke efterlade dig her.
Tænk ikke på mig.
Jeg kan klare mig selv.
-Hvordan klarer du dig i byen? -Fint.
Tænk ikke på mig.
Har du en veninde?
Lad os ikke tale om det.
Du er ikke ung mere.
Vær nu ikke så kræsen.
Hør her. Find dig en god pige...
og tag hende med hjem, så jeg kan møde hende.
Din far er væk.
Han var bekymret for dig.
Børn flyver jo fra reden til sidst.
Vi kunne ikke holde på dig for evigt.
Som forældre...
har vi altid været bekymrede.
Din far savnede dig sådan.
Du var altid i hans tanker.
Græd nu ikke. Det tærer på dit helbred.
Uden din far er det svært ikke at føle ensomhed.
Det ved jeg.
Du skal arbejde hårdt og skabe et godt liv for dig selv.
"Man skal respektere samfundets normer.
"Respekter dem, der er ældre end dig selv.
"I livet må man have et mål.
"Man må lære at læse og skrive.
"Skrivning og regning gavner ens liv.
"Skriv dagbog hver dag.
"Kend nutiden, kend fortiden.
"Forår, sommer, efterår og vinter...
"øst, vest, syd, nord...
"der er et mål med alting."
Jeg samlede eleverne tidligt den morgen.
Jeg sagde, jeg ville undervise dem én dag.
Borgmesteren spurgte mig hvorfor.
Jeg sagde, det var for både min mors og min fars skyld.
Jeg stod på min fars sted...
hvor han havde ståeti så mange år.
Jeg varsikkerpå, han kunne høre min og elevernes stemmer.
Bogen, jeg bruger, brugte han også på sin første dag.
Det erikke den officielle lærebog.
Det er en, han selv skrev.
"Man må lære at læse og skrive.
"Skriv dagbog hver dag.
"Kend nutiden, kend fortiden.
"Forår, sommer, efterår, vinter...
"øst, vest, syd, nord...
"der er et mål med alting.
"Respekter dem, der er ældre end dig selv."